Fartyg

Nordisk Familjebok - Första utgåvan, 1876-1899

Fartyg, sjöv., allmän benämning på alla slags fortskaffningsmedel på sjön. Numera användes emellertid vanligen detta ord endast till att beteckna sådana större sjögående fortskaffningsmedel, hvilka drifvas med segel eller ånga. I fartygens utvecklingshistoria kunna särskiljas trenne hufvudperioder eller åldrar: årans, seglens och ångans. Den första perioden, hvars början försvinner i forntidens dunkel, torde kunna räknas från 15:de århundradet f. Kr., från hvilken tid de äldsta kända fartyg, de s. k. pentekontorerna, synas leda sitt ursprung. Dessa fartyg begagnades af grekerna ända till vid tidpunkten för slaget vid Salamis (480 f. Kr.). Vid denna tid började triremerna komma i bruk hos medelhafsfolken, och ur dessa fartyg framgingo först de kartaginensiska och romerska samt sedermera de turkiska, italienska och franska galérerna. Romarnas fartyg voro af tre slag: naves longae, krigsfartyg, naves onerariae, lastfartyg, samt naves liburnae, passagerarefartyg. Under hela medeltiden var galértypen den herskande, och ehuru den både till form och storlek undergick betydande förändringar, bibehöll den alltjämt karakteren af roddfartyg med segel (först på en, sedan på två eller någon gång på tre master), hvilka emellertid blott nyttjades som tillfälligt hjelpmedel. – Att Skandinaviens innebyggare från urminnes tider förstått att bygga fartyg, är mer än sannolikt. Från första århundradet af den kristna tideräkningen finnes visserligen en af Tacitus gjord beskrifning öfver svionernas fartyg, men de fartyg, som före 9:de århundradet byggdes i Norden, äro emellertid föga kända. Efter denna tid förekommo både långskepp, krigsfartyg, och knorrar samt byrdingar, handels- och lastfartyg. Nordboarnas fartyg voro byggda för rodd och tillhörde således samma hufvudtyp som medelhafsfolkens; men de synas hafva varit mindre lättrodda och mera sjödugliga samt från 12:te årh. mera afsedda för segling än de sistnämndes. – Den andra periodens början sammanfaller med den nyare historien, kompassens och krutets uppfinning samt med de stora upptäckterna i främmande verldsdelar. Sedan man lärt att manövrera med segel, en konst, för hvilken man anser sig hufvudsakligast stå i förbindelse till genuesaren Andrea Doria, blefvo seglen förnämsta drifkraften, och samtidigt blefvo fartygen större och sjödugligare. De typer, som bildade öfvergången från roddfartygen till segelfartygen voro galeasen och karreken, i 14:de och 15:de årh., samt karavellen, i 15:de årh. Hos de atlantiska folken, genom hvilka oceanseglingen och verldshandeln förnämligast befordrades och utvecklades, gjorde segelfartygsbyggnaden under 16:de–19:de årh. stora framsteg. Under förra hälften af denna period var skilnaden mellan krigs- och handelsfartyg obetydlig, och de senare bevärades ofta och användes till krigsbruk; men från midten af 17:de årh, började krigsfartyg och handelsfartyg byggas mera uteslutande med hänsyn till sina respektiva ändamål. I början af 19:de seklet nådde de förra sin hittillsvarande högsta fulländning uti segellinieskeppet och segelfregatten, de senare något efteråt uti klipperskeppet. – Vid sistnämnda tid började tredje perioden, ångans och jernets tidehvarf, och denna torde, att döma af den utvecklingsgrad, som pansarfartyg, jernångfartyg m. fl. redan nått, ej behöfva mer än ett århundrade för att hinna sin kulminationspunkt.

Ett fartygs dimensioner kunna angifvas på tre i vissa afseenden olika sätt, beroende af det ändamål, som är i fråga. 1. Gäller det att bestämma grofleken eller dimensionerna af vissa materialier, som ingå i fartygets byggnad, eller, med andra ord, om det för tillämpandet af byggnadsreglementens föreskrifter behöfves uppgift om fartygets hufvuddimensioner, så stadgas, att dimensionerna skola mätas på följande sätt: längden i hufvuddäck emellan stäfvarnas innerkanter på jernfartyg, men emellan stäfvarnas spunningar å träfartyg (med hufvuddäck förstås här mellersta däcket i tredäcksfartyg, men öfre däcket i tvådäcksfartyg); bredden på nollspantets bredaste ställe efter ytterkant af jernspant å jernfartyg, men efter ytterkant af timmer å träfartyg; djup i rummet från öfverkant af hufvuddäckets däcksbalk ned till öfverkant af köl på jernfartyg, men till kölens spunning på träfartyg. Måttet tages vid midten af fartygets längd. Bestämmelserna rörande huru hufvuddimensionerna i detta fall skola mätas äro dock något, fastän obetydligt, skiljaktiga i olika byggnadsreglementen. – 2. Då man, för bestämmandet af fartygets drägtighet eller för tillämpning af skeppsmätningsreglementet, behöfver uppgift om fartygets hufvuddimensioner, bestämmas dessa enligt sistnämnda reglemente sålunda: längden i mätningsdäcket emellan innerkant af garnering vid stäfvarna (med mätningsdäck förstås här öfre däcket i en- och tvådäcksfartyg, men andra däcket, underifrån räknadt, å tredäcksfartyg); bredden i mätningsdäcket efter innerkant af garnering, mätt vid fartygets midt; djupet från öfverkant af däcksbalk midskepps i mätningsdäcket ned till öfverkant af garnering vid kölsvinet, måttet taget vid samma ställe i fartyget, der breddmåttet blef taget. – 3. Då det i konstruktivt hänseende, d. v. s. för bestämmandet af fartygets deplacement och åtskilliga andra vigtiga konstruktionselement, behöfves uppgift om fartygets hufvuddimensioner, mätas dessa på följande sätt: längden i vattenlinien emellan stäfvarnas innerkanter på jernfartyg, men emellan stäfspunningarna på träfartyg. (För fullständighets skull och till undvikande af misstag bör för propellerfartyg längdmåttet uppgifvas såväl till yttre akterstäfvens eller rorstäfvens akterkant som till inre akterstäfven framom propelleröppningen.); bredden i vattenlinien på bredaste stället efter ytterkant af spant å såväl jern- som träfartyg; djupgåendet akter och för, äfvensom djupet på noll-spantet (största tvärskeppssektionen) från vattenlinien till öfverkant af köl på jernfartyg, men till kölens spunning på träfartyg.

Nutisk Ordbok - 1914

Fartyg, farkost (Craft, vessel) [Fahrzeug, Schiff] äro både skepp och båtar eller i vidsträcktaste mån allt, som far på vattnet. Att föra ett fartyg (to have charge of a ship) [Fuhrung des Schiffes haben]. Fartyg, däckadt och odäckadt, (decked and undecked vessel) [gedecktes und ungedecktes Fahrzeug]. Fartygstyp (type of vessel) [Schiffstyp].

Svenskt Nautiskt Lexikon - 1920

Fartyg, en allmän benämning på byggnad, vilken användes som transportme del sjöledes.

Nordisk Familjebok - Uggleupplagan, 1904-1926

Fartyg. 1. Sjöv., allmän benämning på alla slags fortskaffningsmedel på sjön. Numera användes emellertid vanligen detta ord endast till att beteckna sådana större sjögående fortskaffningsmedel, hvilka drifvas med segel eller ånga. Anmärkningsvärdt är, att begreppet fartyg förr (t. ex. på 1700-talet) hufvudsakligen afsåg hvad vi numera förstå med båtar, särskildt fartygsbåtar, hvilka i flottans nuvarande reglemente gå under gemensamt namn af småfartyg. De större farkosterna kallades skepp, en benämning, som nu nästan uteslutande tillkommer stora fartyg, särskildt tremastade segelfartyg (fregattskepp och barkskepp). I fartygens utvecklingshistoria kunna särskiljas tre hufvudperioder eller åldrar: årans, seglens och ångans. Den första perioden, hvars början försvinner i forntidens dunkel, torde kunna räknas från 15:e årh. f. Kr., från hvilken tid de äldsta kända fartygen, de s. k. pentekontorerna, synas leda sitt ursprung. Dessa fartyg begagnades af grekerna ända till vid tidpunkten för slaget vid Salamis (480 f. Kr.). Vid denna tid började polyremerna, bland hvilka triremerna voro de vanligaste, att komma i bruk hos Medelhafsfolken, och ur dessa fartyg framgingo först de kartagiska och romerska samt sedermera de turkiska, italienska och franska galärerna. Romarnas fartyg voro af tre slag: naves longæ, krigsfartyg, naves oneraricæ, lastfartyg, samt naves liburnæ, passagerarfartyg. Under hela medeltiden var galärtypen den härskande, och ehuru den både till form och storlek undergick betydande förändringar, bibehöll den alltjämt karaktären af roddfartyg med segel (först på en, sedan på två eller någon gång på tre master), hvilka emellertid nyttjades blott som tillfälligt hjälpmedel. – Att Skandinaviens inbyggare från urminnes tider förstått att bygga fartyg, är mer än sannolikt. Från 1:a årh. af den kristna tidräkningen finnes visserligen en af Tacitus gjord beskrifning öfver svionernas fartyg, men om de fartyg, som före 9:e årh. byggdes i Norden, är emellertid föga kändt. Efter denna tid förekommo både långskepp, krigsfartyg, och knorrar samt byrdingar, handels- och lastfartyg. Nordbornas fartyg voro byggda för rodd och tillhörde således samma hufvudtyp som Medelhafsfolkens; men de synas ha varit mindre lättrodda och mera sjödugliga samt från 12:e årh. mera afsedda för segling än de sistnämndes. – Den andra periodens början sammanfaller med den nyare historien, kompassens och krutets uppfinning samt med de stora upptäckterna i främmande världsdelar. Sedan man lärt att manövrera med segel, en konst, för hvilken man anser sig hufvudsakligast stå i förbindelse till genuesaren Andrea Doria, blefvo seglen den förnämsta drifkraften, och samtidigt blefvo fartygen större och sjödugligare. De typer, som bildade öfvergången från roddfartygen till segelfartygen, voro galeasen och karreken, i 14:e och 15:e årh., samt karavellen i 15:e årh. Hos de atlantiska folken, genom hvilka oceanseglingen och världshandeln förnämligast befordrades och utvecklades, gjorde segelfartygsbyggnaden under 16:e–19:e årh. stora framsteg. Under förra hälften af denna period var skillnaden mellan krigs- och handelsfartyg obetydlig, och de senare bevarades ofta och användes till krigsbruk; men från midten af 17:e årh. började krigsfartyg och handelsfartyg byggas mera uteslutande med hänsyn till sina respektiva ändamål. I början af 19:e seklet nådde de förra sin hittillsvarande högsta fulländning uti segellinjeskeppet och segelfregatten, de senare något efteråt uti klipperskeppet. – Vid sistnämnda tid började tredje perioden, ångans, järnets och stålets tidehvarf. Denna kännetecknas af samma storartade utveckling, som möter oss inom andra slag af samfärdsmedel.

Olika slags fartyg äro upptagna under sina respektive benämningar. Här må endast anmärkas, att man rörande indelningen af örlogsfartyg skiljer mellan fartygsslag, -klasser, -certer och -typer.

Ett fartygs storlek angifves genom dess hufvuddimensioner (se d. o.), deplacement (se d. o.) eller dräktighet (se d. o.).
2. Jur. I utlandets sjölagar förekomma exempel därpå, att lagstiftaren själf vare sig genom en direkt definition eller genom ett uppräknande af underarter söker angifva räckvidden af begreppet fartyg från sjölagens ståndpunkt. Så är icke fallet med svenska sjölagen (af 12 juni 1891). I fråga om omfattningen af begreppet fartyg bör man emellertid uppmärksamma egenskapen att utgöra ett transportmedel, afsedt för sjöresa, äfvensom karaktären af byggnad eller inrättning. Med hänsyn till svenska sjölagen inbegriper kategorien fartyg både däckade och odäckade farkoster och är icke heller begränsad till att omfatta allenast farkoster af viss storlek. Det bör ock härvid vara likgiltigt, huruvida objektet i fråga är afsedt att förflytta sig själfständigt, med egna hjälpmedel, eller blott att fortskaffas genom bogsering. I sjölagen finnas dock bestämmelser, hvilka enligt sin egen lydelse blott äro tillämpliga på fartyg af särskildt angifven dräktighet, hvarjämte åtskilliga af dess stadganden näppeligen kunna antagas finna faktisk användning för andra än större farkoster. I flera speciella författningar rörande sjöväsendet spelar ock fartygets dräktighet en betydande roll. Fartyg skall anses såsom svenskt, när det antingen till minst två tredjedelar eges af svenska undersåtar eller ock tillhör ett aktiebolag, hvars styrelse har sitt säte här i riket och består af aktieegare, de där äro svenska undersåtar. Hufvudredare skall alltid vara svensk undersåte och bosatt här i riket (Sjöl. § 1, enligt lydelse genom lag 27 april 1906). Se vidare Haveri, Rederi m. fl. art.