Brons

Nordisk Familjebok - Första utgåvan, 1876-1899

Brons (af Ital. bronzo, malm, troligen af Grek. bronte, åska), kem., en legering af koppar och tenn, stundom med tillsatser af bly och zink. Sedan uråldriga tider har denne metall varit använd till mynt, prydnader och vapen m. m. Sammansättningen af antik brons synes af nedanstående analyser:
Celt fr.
Downs Bronsringar ifrån en gallisk-
romersk graf.

Celt fr. Downs	Bronsringar ifrån en gallisk- romersk graf.
Koppar	85,23	75,55	79,93
Tenn	13,11	23,52	15,73
Bly	1,14	0,47	3,50
Mynt från Alexander den stores tid.	Romerskt as år 500 f. Kr.	Mynt från Alexander Severi tid.
Koppar	95,96	69,69	89,0
Tenn	3,28	7,16	10,2
Bly	0,76	21,82	0,8

En sammanställning af analyser af antik brons finnes i Gmelin-Krauts “Handbuch der anorganischen chemie” (6:te uppl., III b., 725 s.). – F. n. nyttjas brons af olika sammansättning till olika ändamål. Kanonmetall innehåller 9–10 proc. tenn; malm eller klockmetall 20–25; medaljbrons 5–10: statybrons innehåller 2,5–4 proc. tenn och 11–17 proc. zink. Den svenske myntmetallen, hvaraf öreslantar slås, består af 95 proc. koppar, 4 proc. tenn och 1 proc. zink. Brons är i allmänhet en hård metall, som genom upphettning och hastig afkylning blir smidbar och kan präglas. Efter upphettning och långsam afsvalning blir han åter till en viss grad spröd. I fuktig luft öfverdrages han med en grön hinna eller, skorpa (patina), som skyddar underliggande metallpartier och meddelar bronsstatyer en angenäm färg. Ett sådant öfverdrag kan utan svårighet framkallas genom bestrykning med en lösning af salmiak och oxalsyra i ättiksyra.

Nordisk Familjebok - Fjärde upplagan - 1951

Brons, legering, som huvudsaki. innehåller koppar och tenn. En del bronser hålla dessutom mindre mängder andra metaller, särsk. zink och bly men även antimon, arsenik etc. De olika beståndsdelarnas relativa mängder växla för olika ändamål inom vida gränser. B. är hårdare än koppar och användes därför i forntiden till svärd, yxor, andra arbetsverktyg och dyl., innan järnet ännu var känt. B. är dessutom mera lättsmält och fyller vid gjutning formarna väl, varför den tidigt började brukas till bl. a. konstföremål. Legeringens hårdhet och hållfasthet ökas med tennhalten till ett visst maximum, varefter hållfastheten åter avtager på grund av inträdande sprödhet. Tennhalten bör därför i regel icke överskrida 35% men är vanl. betydligt lägre. Då med hög tennhalt även följer mindre smid-barhet äro de b., som hålla under 6%, lämpligast för prägling, kallpressning och dylik bearbetning. — Av de viktigaste för olika ändamål numera tillverkade b. håller klockbrons omkr. 78 % koppar och 22 % tenn, spegelbrons omkr. 70 % koppar och 30 % tenn, b. för gjutning av statyer och andra konstföremål 80—90 % koppar och 3—8% tenn. I sistnämnda art ingår även intill 10% zink. Den förr för gjutning av kanoner använda b. höll vanl. omkr. 90 % koppar och 10 % tenn. Inom maskintekniken förekomma bronser, som utom koppar och tenn hålla zink, stundom även bly. I instrumentfabrikation och maskinteknik nyttjas särskilda bronsarter, kallade aluminiumbrons, fosforbrons och manganbrons.