Zink

Zink (lat. zincum, ty. zink), kem., ett i
naturen tämligen allmänt förekommande metalliskt
grundämne, som sedan mer än 2,000 år användts
för tillverkning af den legering med koppar, som
benämnes mässing, hvilken omtalas redan af
Aristoteles under namn af “mossynisk koppar”. De
gamles mässing framställdes af koppar genom
smältning med kol och hvad man den tiden kallade
kadmia, sedermera galmeja, d. v. s. zinkkarbonat.
Men man hade ingen aning om, att mässingen
utom koppar innehöll en annan, själfständig metall,
utan ansåg den vara en genom inblandning af galmeja
gulfärgad och “förädlad” koppar. Ännu på
1500-talet betraktade Agricola mässingen som en
blandning af koppar och galmeja, fastän hans
samtida Paracelsus omtalar zink som en särskild
metall, utan att dock ange dess framställningssätt.
Libavius, som omkr. 1700 närmare undersökte
metallen, kände ej dess sammanhang med
galmeja, utan hade erhållit den från Holland, dit
den kommit från Ostindien. Där kallades den
spjalter l. spjauter och betraktades som en afart
af tenn. Sedan ändtligen på 1700-talet zinken
blifvit allmänt erkänd som en själfständig metall,
började den ock tillverkas i Europa. En af de
första zinkhyttorna var den 1743 vid Bristol an-
lagda, hvars förfaringssätt hölls strängt hemligt.
Men något senare började metallen tillverkas
äfven i Belgien och Schlesien. Och till England,
Belgien och Schlesien samt Rhenprovinsen har den
europeiska zinktillverkningen nästan ända fram till
våra dagar hufvudsakligen varit lokaliserad. - I
naturen förekommer zink ej som gedigen metall,
men väl i ett dussintal kemiska föreningar. Viktigast
bland dessa äro zinkkarbonat l. galmeja
(se d. o.) samt zinksulfid l. zinkblände
(se Blände). Den sistnämnda malmen
förekommer i Sverige i stora massor vid Åmmeberg,
s. ö. om Askersund (se Vieille-Montagne).
I New Jersey i Nord-Amerika förekommer röd
zinkmalm (zinkit), som utgöres af oren
zinkoxid. - Vid framställning af zink bereder man
först zinkoxid genom att glödga galmeja eller rosta
zinkblände, hvarefter oxiden, blandad med kol,
upphettas till stark glödgning, 1,100°, i destillationsapparater
af eldfast lera. I den mån zinkoxiden
reduceras, antar metallen gasform och erhålles
i flytande form, om ångorna inledas i förlag,
där de förtätas (jfr Zinkgrått). En väsentlig
förbättring af destillationsprocessen har man ernått
genom att använda lodrätt stående retorter,
som beskickas uppifrån med förvärmd malmblandning
och tömmas nertill, medan zinkångorna afledas
till de vid sidan om retorterna anbragta förlagen.
På så sätt kan destillationen, i motsats till
hvad förut varit fallet, drifvas kontinuerligt, hvarigenom
bränsle och arbetskraft sparas. Den i zinkugnarna
erhållna råzinken är ofta starkt förorenad
af bly samt innehåller vanligen äfven något
järn, kadmium, antimon, arsenik, svafvel och zinkoxid.
Den renas genom omsmältning, hvarvid blyet
till stor del utskiljes som ett särskildt, tyngre
lager under den raffinerade zinken, hvilken numera
håller blott omkr. l proc. bly. Ännu mer eftersökt
är kemiskt ren finzink, med 99,8-99,9
proc. zink, hvilken erhålles dels genom omdestillering
af raffinadzink, dels på elektrokemisk väg.

Under det senaste årtiondet har emellertid den
gamla retortmetoden börjat ersättas af följande
två elektriska metoder. Vid den elektrotermiska
metoden är den kemiska processen i