Ask

Nutisk Ordbok - 1914

Ask (Ashtree or -wood) [Eschenholz] användes ganska mycket till båtbyggnad i synnerhet till basade spant. Ask kan visserligen äfven användas till bordläggning i en båt och förekommer mycket såsom sådan i England och Tyskland, men har de felen att dels är träet ganska tungt, dels insuger det mera vatten än t. ex. ek eller ma­hogny och till sist spricker det lättare än de flesta andra träslag. Till block användes ask ännu mycket, men till åror, som det i forna tider brukades, är det numera utdömdt. Man föreställde sig fordom att ask­årorna skulle gifva kraftigare rodd, därigenom att de fjedrade sig, men man behöfver ju blott försöka baxa en tyngd med en böjlig häfstång för att motbevisa detta, ty åran är ju egentligen endast en häfstång. Askåror förekomma emellertid än i dag någon gång i skeppsbåtar, och när de, som i dessa ofta är fallet, användas till att vricka med, gör böjligheten ej så mycken skada.

Svenskt Nautiskt Lexikon - 1920

Ask, böjligt, segt träslag. Användes till båtbyggnad, åror och block.

Nordisk Familjebok - Uggleupplagan, 1904-1926

Asksläktet, Fraxinus L., bot., tillhör fam. Oleaceæ. Asken (F. excelsior L.) är utan tvifvel ett af våra ståtligaste träd (“arbor una ex quatuor nobilibus patriæ”, Linné). Fullt utvuxen, når asken ofta mer än 30 m. höjd, och stammens diameter kan uppgå ända till 1,2 m. Kronan är vanligen mera hög än bred, löfverket mörkgrönt, vackert och egendomligt genom de glest parbladiga bladen. Blommorna äro däremot högst oansenliga; de slå ut förr än bladen, sitta i täta vippor, sakna alldeles skydd, vare sig af hylle eller skärmblad, samt äro mångbyggare, i det somliga träd bära tvåkönade blommor, andra hanblommor, andra åter honblommor. Frukten är en enfröig, aflångt lansettlik vingfrukt. Under vintern igenkännes asken lätt på sina uppåt bågböjda grenar, som bära tjocka, svarta knoppar. – Synnerligen intressant för växtsystematiken är den genomgripande olikhet, som visar sig emellan asken och dess närmaste släktingar (t. ex. syrenen) i afseende på blommans och fruktens byggnad, hvarifrån eljest de för släktskapen mest afgörande karaktärerna bruka hämtas. Denna olikhet vinner sin förklaring, om man betraktar askens fullkomliga öfverensstämmelse med den trädtyp, som är utmärkande för hela den tempererade zonen (utmärkt af de tidiga, i täta gyttringar samlade, små hyllelösa, skildkönade blommorna samt den enfröiga vingfrukten). Det är således de yttre lefnadsförhållandena, som verkat bestämmande för de gröfre dragen af fruktifikationsapparaterna; analogien visar sig starkare än affiniteten.

Asken växer vild i södra och mellersta Sveriges lundar och skogar, helst på något fuktig, myllrik mark. För öfrigt är den utbredd öfver nästan hela Europa. Som planterad är den ett af våra allmännaste trädslag och tyckes förr hafva varit ett verkligt favorit-träd. Numera har dess odling mycket aftagit, hvartill väl orsaken ligger däri, att asken senast af alla svenska träd slår ut sina löf och tidigast förlorar dem. Ganska allmänt odlas däremot en varietet, hängasken (var. pendula), med låg krona samt utåt och nedåt riktade, långa grenar. Den lämpar sig väl till bersåer samt i trädgrupper och ses i synnerhet ofta på kyrkogårdar. Någon gång träffar man planterad en annan varietet, med odelade blad (var. monophylla). Askens bark användes till
garfning och svartfärgning samt förr i medicin (t. ex. mot frossa); äfven bladen påstås hafva medicinska verkningar. Af andra askarter märkas manna-asken (F. ornus L.), inhemsk i södra Europa, som ur barksnitt utsvettar manna (se d. o.), F. chinensis Roxb., som genom stick af en sköldlus lämnar ett hvitt vax, och F. americana L. (“white ash”) m. fl. nordamerikanska arter, af hvilka erhålles ett värdefullt virke. – Att asken redan i de allra äldsta tider var ett omtyckt träd, tyckes framgå däraf, att den flerfaldiga gånger omnämnes i den nordiska mytologien (vi påminna om asken Yggdrasill , världsträdet), äfvensom af de många betydelser, som ur dess namn utvecklat sig; ordet askr betydde nämligen i det gamla språket äfven ask (bytta), fartyg, spjut, krigare.

Skogsh. Asken utmärkes för sin snabba växt samt trifves väl på god jord och fuktigt läge, t. ex. i gräskärr. Den är ett ljusbehöfvande trädslag, som själfmant ställer sig glest och är därför ej lämplig att bilda rena skogsbestånd, men genom blandning med andra af de s. k. ädlare löfträden, såsom ek, lönn och delvis alm, erhålles en mycket värdefull skog. Askvirket liknar ekens såväl till utseende som till egenskaper, men det öfverträffar ekvirket i seghet och elastisk böjlighet, hvarför det är mycket eftersökt af vagnmakare, snickare och skeppsbyggare.

Nordisk Familjebok - Fjärde upplagan - 1951

Ask, Fra’xinus exce’lsior, är ett av våra ståtligaste träd, ofta mer än 30 m högt med över 1 m stamdiameter. A. tillhör fam. olivväxter (Oleaceae) och utmärker sig genom par-bladiga blad med uddblad samt i täta gyttringar sittande små blommor. Frukterna äro vingade nötter. Den blommar på bar kvist. Lövsprick-ningen inträffar senare och lövfällningen tidigare än hos något annat svenskt träd. A. förekommer vild upptill Hälsingland. Veden är hård och seg men på samma gång lättarbetad, hållfast och elastisk, varför askvirke är eftersökt av snickare, vagnmakare och båtbyggare. Som planterad är asken allmän, dock mindre nu än förr. Vanlig är en form med låg krona och långa, hängande grenar, hängasken (Fraxinus pen-dula). Någon gång odlas en varietet med hela blad. (var. diversif olid), vilken även anträffats vild på ett par ställen i vårt land. A. omnämnes ofta i den nordiska mytologien (t. ex. asken Yggdrasil, världsträdet). Till asksläktet hör mannaasken (Fraxinus Ornus), inhemsk i s. Europa. Den utsvettar, där barken såras, manna.