Pockenholts

Nutisk Ordbok - 1914

Pockenholz (Lignum vitce) [Pockholz] är det bästa träslag för blockskifvor, dotkoppar, träkauser och dylika småpjeser.

Svenskt Nautiskt Lexikon - 1920

Pockenholts, lignum vitae, ett synnerligen hårt träslag från tropiska Amerika. Användes till blockskivor, bussningar o. s. v.

Nordisk Familjebok - Uggleupplagan, 1904-1926

Guajacum ( Guayacum ) L., bot., farm., växtsläkte af fam. Zygophyllaceæ, omfattande omkr. 4 träd och buskar i Amerika. G. officinale L. har motsatta blad, med 1-3 par trubbigt ovala, helbräddade, läderartade småblad, utan uddblad. Blommorna äro långskaftade, 6-10 tillsammans i enkla flockar. Foderbladen äro 5, olika, snart affallande; kronbladen äro 5, blåa; ståndarna äro 10; fruktämnet är plattryckt, tvårummigt; af de 8 fröämnena i hvarje rum utvecklas blott 2 i den omvändt hjärtformiga, skarpkantade och med spröt försedda frukten. Detta träd har en höjd af 10-12 m., med en vidsträckt krona af gaffelformigt delade grenar. Guajakträdet växer i Västindien, Florida och i Syd-Amerikas nordliga länder och har alltsedan Amerikas upptäckt varit användt i medicinen. Liknande egenskaper som guajakträet har veden af arter af släktena Bulnesia Gay och Porlieria R. et P., båda nära besläktade med Guajacum och inhemska i Syd-Amerika. (Se Guajakharts och Guajakved .)

Guajakharts, Resina Guajaci, farm., beredes på
det sätt, att meterlånga stycken af guajakved
genomborras med en smal kanal längs midten; den

ena ändan af vedstycket upphettas i eld, då
hartset smälter ur veden och utrinner genom
centralkanalens utåt och nedåt riktade mynning
samt uppsamlas (vanligast) i kalebasser. Man kan
äfven erhålla hartset genom att i saltvatten koka
stickor af guajakved, hvarvid hartset smälter ut
ur veden och flyter upp. I vanligt sött vatten
sjunker såväl veden som hartset. Guajakhartset
föres mest från Jamaica i större eller mindre,
tämligen spröda massor af obestämd form,
med yttre ytan svartgrön, splittrig och ofta
något öfverpudrad af ett grågrönaktigt pulver;
friska brottytor äro glasglänsande brungröna,
i tunnare kanter eller splittror genomskinande
med något åt rödbrunt dragande skiftning. Nyss
beredt pulver är hvitgrått, men blir snart i
luften grönaktigt. Vid vanlig värme har hartset
en föga märkbar lukt och smak, men förorsakar en
rifvande eftersmak i svalget; om det smältes
(+ 85°), utvecklar det en vaniljlik lukt;
det löses något i kokande vatten, lätt i eter
och i sprit. En mera sällsynt handelsform är
R. Guaj. in lacrymis l. granis, som består af
droppformiga, rundade eller något utdragna
stycken, hvilka utträda frivilligt eller efter
insnitt i guajakträden och stelna på dessas
yta; denna drog liknar för öfrigt den vanliga
formen, R. Guaj. in massis. Guajakhartset
består till största delen af olika hartssyror,
t. ex. guajakonsyra (50-73 proc.),
guajakhartssyra (10-13 proc.), litet flyktig olja,
färgämnet guajakgult , vanillin , litet
gummi m. m. - En spritlösning af guajakharts,
guajaktinktur , blåfärgas af oxidationsmedel
(såsom kromsyra, ozon, vätesuperoxid, klor,
brom och jod, järnklorid m. m.) äfvensom diastas
och vissa andra enzym. Blandas guajaktinktur
med rå terpentinolja och tillföres något
material, som innehåller blod eller blodfärgämne
(hemoglobin), inträder blåfärgning, i det att
blodfärgämnet öfverför syre, som finnes i den
råa terpentinoljan (i s. k. “superoxider”),
till guajakhartset. Denna reaktion tjänar
till påvisande af blod eller blodfärgämne
t. ex. i urin. - Orsaken till blåfärgningen är,
att guajakonsyran vid oxidation öfverföres
i s. k. guajakblått . - Guajakharts verkar
något urin- och svettdrifvande, i större doser
exciterande. Som läkemedel har det, likasom
guajakved (se d. o.), förr spelat en stor
roll vid behandling af framskriden (tertiär)
syfilis. Numera användes medlet mera sällan
dels vid nämnda sjukdom, dels äfven vid gikt,
reumatism m. m. i form af pulver, piller eller
emulsion, 0,3-1gr. i dosen. Vid sistnämnda
åkommor ges äfven stundom guajakdroppar med
ammoniak (Tinctura Guajaci ammoniacata).

Guajakved, Lignum Guajaci, Pockenholts , farm.,
utgöres som drog endast af den inre veden
eller kärnveden (duramen) af större och gröfre
grenar af Guajacum officinale L. (se
Guajacum ). Denna ved kommer till Europa i större
eller mindre, mycket tunga block, hvilka äro
särdeles svåra att klyfva, emedan vedknippena
korsa hvarandra och den stora mängden harts
gör veden mycket hård. Kärnvedens färg är
mörkt brungrön, fläckvis med någon dragning åt
blekgult. Stammens yttre vedlager (alburnum,
hvitveden) har en blekgul färg, emedan densamma
innehåller föga harts. Vid uppvärmning luktar
kärnveden snarlikt bensoe, men är eljest
luktlös. Guajakved begagnas för sin hårdhets
skull ofta till kägelklot o. d. Den nyttjades
förr äfven för medicinskt ändamål i form af
dekokt mot gikt och syfilis, men användes
ej mera hos oss som läkemedel, hvarför den
uteslutits ur Sv. farmakopén. Jfr
Guajakharts .