Tall

Utkast til et Sjö-Lexicon - 1765

Furu nyttjas til däck och stundom til balckar och bordlaggning [sic] öfwer watten. Fur hålles före gifwa mer splint under action än Ek, nyttjas fördenskuld icke så gärna.

Nutisk Ordbok - 1914

Furuträ (Fir wood, red pine, red WOOd) [Fährenholz, Fichtenholz und Kieferholz] är ibland alla för båtbyggnad använda träslag åtminstone hos oss det vanligaste, men äfven det till sin beskaffenhet ojämnaste. De vanliga kännetecknen på sämre furuvirke äro breda safringar, ljus färg i skäret samt antingen mycken yta och föga kärna eller nästan ingen skillnad emellan yta och kärna, utan en ljus, sjaskig färg i hela skäret, så att alltihop ser ut som yta. God fur däremot har smala safringar och bestämd färgskillnad emellan den fasta gulröda, kådiga kärnveden samt den ljusa, magra ytveden, som upptager jäm­förelsevis liten del af det hela. Kaliforniskt furuträ (yellow pine) [kalifornisches Fährenholz}. Amerikanskt furaträ (pitch pine) [Pechkieferholz] användes mycket till master, rundhult, balkar m. m.

Svenskt Nautiskt Lexikon - 1920

Furu, träslag, som mycket användes i skeppsbyggeriet.

Nordisk Familjebok - Uggleupplagan, 1904-1926

Tall, Fur , Pinus silvestris, bot., den enda svenska representanten af släktet Pinus (se Tallsläktet och pl. III till art. Coniferæ ) och vårt ekonomiskt viktigaste skogsträd. Dess utbredningsområde sträcker sig öfver nästan hela Europa och en stor del af Asien, från Spanien till närheten af Ochotska hafvet. Till Sverige invandrade tallen dels söderifrån efter istidens slut, redan innan den arktiska floran i landets södra del fullständigt försvunnit, dels österifrån till landets norra del, där omedelbart tagande i besittning den genom landisens försvinnande frilagda marken. I södra Skåne samt Hallands och Bohusläns kusttrakter försvann tallen redan i förhistorisk tid, men täcker f. ö. stora delar af landet, särskildt områden med sandmo (“tallmo”). På näringsrikare mark hotas dess existens af granen, som tål mera skugga än den utprägladt ljusälskande tallen. Våra tallskogar äro hufvudsakligen af 3 slag, nämligen den lafrika tallskogen l. tallheden , där marken täckes af lafvar (t. ex. renlaf och islandslaf), utmärkande för landets norra del, den mossrika tallskogen med mosstäckt mark, den vanligaste tallskogstypen i södra och mellersta Sverige, och den örtrika tallskogen med ymniga gräs och örter (sippor, ormbunke, ärenpris m. fl.), bäst utbildad på kalkhaltig mark i södra Sverige (jfr Skogstyper ). Af tallen finnas 2 geografiskt och morfologiskt skilda former: den mellaneuropeiska, P. silvestris * septentrionalis, i södra Sverige, och den nordeuropeiska, P. silvestris * lapponica, i norra Sverige. Den förra har kortare, mera utbredd pyramidal krona, relativt långa och smala barr samt gråbrungröna kottar, den senare har längre, mera cylindrisk krona, relativt korta och breda barr samt gulaktiga kottar. Gränsen mellan de båda formernas utbredning går genom öfre Värmland, mellersta Dalarna n. ö. ut genom Hälsingland och Medelpad.
Tallens maximihöjd är omkr. 50 m., men den blir hos oss sällan öfver 25—30 m. hög. Sveriges längsta, uppmätta tall växer i Hamra kronopark och är 33 m. hög, Sveriges veterligen äldsta tall växte i Gräningsvallens kronopark och var omkr. 550 år gammal. Tallen är det mest regelbundet och mest symmetriskt uppbyggda af alla våra skogsträd, visande en strängt genomförd differentiering och fördelning af kort- och långskott. Kortskotten utvecklas i vecken af långskottens fjällika blad och bära i spetsen 2 barr, som hos den sydsvenska formen kvarsitta 2—3 år, hos den nordsvenska 7—8 år. Tallen kan börja blomma redan som 5-årig planta. Under de första blomningsåren är den dioik, vanligen honlig, vid äldre år är den normalt monoik. Blomningen, som eger rum, innan årets barr hunnit utvecklas, inträffar i södra delarna af landet i maj, i norra delarna i juni och juli. De gula eller röda hanblommorna sitta nedtill, de röda honblommorna i toppen på årsskotten (se Coniferæ , pl. I). De nedåtriktade kottarna innehålla omkr. 40 frön, som spridas under senvintern (se Vinterståndare ) vid torrt väder, då kottfjällen böja sig utåt. Tallens bark är rödbrun och kan på stammens nedre del uppnå betydlig tjocklek, dess ved är gulhvit med vid äldre år rödaktig kärna och har tydligt framträdande årsringar. Rötterna äro i regel mykorrhizaförande.
Tallens användning är mångfaldig. För olika byggnadsändamål lämnar den af alla våra skogsträd det bästa virket. Likaså används tallvirke i stor utsträckning inom möbelsnickeriet, vid förfärdigandet af packlårar o. d., till beredning af pappersmassa, till brännved, träkol, tjärbränning (de hartsrika stubbarna och rötterna) m. m. Af tallkådan beredas terpentin, harts och kimrök. Af barren beredas “skogsull” och tallbarrsolja, som används i medicinen liksom de unga årsskotten, tallstrunt . Om ocotetallen se Mexico , sp. 350, om aleppotallen se d. o., om jättetallen l. sockertallen se Jättetall , om bergtall , cembratall , dvärgtall , nöttall , strandtall , svarttall och weymouthtall se Tallsläktet . Fröna af många arter äro ätliga och kallas bl. a. dvärgnötter (se Tallsläktet ). Hemlocktallen (se Läder , sp. 168) är ingen tall, utan hör till släktet Tsuga. Se f. ö. Coniferæ . Litt.: N. Sylvén, “De svenska skogsträden”, I (1916).

Nordisk Familjebok - Fjärde upplagan - 1951

Tall, Pinus, släkte av tallfamiljen, karakteriserat av två slags mycket olika skott, fjällbeklädda långskott och med 2—5 barr försedda kortskott i långskottfjällens bladveck. Hanblommorna sitta, flera tillsammans, vid basen, honblommorna, få el. blott en, i spetsen av långskotten. Fröfjällen utbildas till kottefjäll. Kottarna avfalla hela, och fröna äro oftast försedda med vinge.
Släktet har sin huvudsakliga utbredning i n. halvklotets tempererade länder och räknar omkr. 80 arter, de flesta högvuxna träd. Flera äro skogbildande, t. ex. P. silvestris, P. nigra (svarttall) och P. halepensis (aleppotall) i Medelhavsländerna, P. palustris (pitch pine) och P. strobus (weymuthtall el. whitepine) i ö. Nordamerika, P. ponderosa (gultall el. western yellow pine) i Klippiga bergen och P. Monte-zumae i Mexico. Många lämna värdefullt virke. Terpentin fås från P. taeda (s. ö. Nordamerika) och P. pinaster (strandtall; Medelhavsländerna) m. fl. Ätliga frön (dvärgnötter, pinjenötter) fås från P. cembra (cembraltall; Alperna, Karpa-terna, Altaj) och P. pinea (pinje; Medelhavsländerna; se bild 6 å pl. vid Italien) m. fl. Företrädesvis i parker odlas i Sverige P. nigra (med parvisa barr), P. strobus och P. cembra (båda med 5 barr) m. fl. och som flygsandsbindare el. skyddstall vid kusten den vanl. buskartade P. montana (dvärgtall, bergtal; Mellaneuropas bergstrakter).

Vild i Sverige är endast en art, P. silvestris (skogstall, fur el. fura), jämte granen Sveriges viktigaste skogsträd. Den växer från n. Skåne upp till fjälltrakterna, där den i Torne lappmark går upp till 300—400 m ö. h.; är dessutom utbredd över nästan hela Europa och n. Asien. Den har parvis sittande barr och tjocka, koniska, upp till 6 cm långa kottar, som kräva nära 2 år för sin mognad. Blomningen infaller i maj och juni. Veden är gulvit med i äldre stammar skarpt begränsad rödaktig kärnved. Trädet kan nå en ålder av omkr. 500 år och en höjd av omkr. 30 m.
T. går bäst till på torr, sandig, näringsfattig mark. I kärr och högmossar anträffas små, förtvinande, långsamt växande individ (”martall”). På näringsrik mark undantränges den ljusälskande t. av granen, som bättre fördrager beskuggning.
Man urskiljer i Sverige två raser: den sydsvenska t., P. silvestris septentrionalis, som har längre (normalt över 35 mm långa), smalare barr, som falla av redan efter 2—4 år, och den nordsvenska t., P. silvestris lapponica, med kortare, bredare och längre kvarsittande barr. Den förra är allenarådande upp till mellersta Dalarne och n. Hälsingland.
T. har en mycket mångsidig användning som byggnadsvirke, i möbelslöjd, som bränsle, för tjärbränning o. s. v. Av kådan beredas terpentin och harts, av barren träull.